Maiev

I přes vše, čím prošla, je Maiev typickým zástupcem povýšené drowské rasy. Vysoká je přes pět stop a váha bude již od pohledu někde okolo sto dvaceti liber, takže patří mezi ty drobnější temné elfy. Vyvažuje to však svojí nebezpečností. Její atletická postava nemá křivky, jak je to obvyklé u kněžek, ale její postava je spíše šlachovitá, poukazující na roky strávené na bojišti, ne v chrámu. U pasu jí stále visí dva lehké meče, které jsou její nejoblíbenější zbraní. Vždy se spoléhala spíše na svoji obratnost než hrubou sílu.

Její oči jsou typicky červené, to především za sytějšího osvětlení, protože za skoro úplné tmy se jejich barva přimodřuje a je spíše nafialovělá. Je to jediný fyzický rys, kterým se odlišuje od většiny.

Je odhodlaná, neústupná a v humoru uštěpačná a jedovatá. Nerada mluví obecnou řečí a když už musí, je znát, že v tomto jazyce není zběhlá. I v drowštině volí raději méně slov, je spíše věcná, protože pro bojovníka jsou slova zdržením.

Je oddaná bohyni temna a podsvětí, ale nenávidí tu, od které se odvrátila a jejíž zvrácené následovníky pronásleduje. Pokud tedy není zrovna na stopě Zrádci. Za její oddanost ji její bohyně obdarovává nezvyklou mocí na temnotou, ve které pro ni není velký problém se skrýt. Roky strávené v nehostiném prostředí podtemna z ní udělali dobrého lovce. Lukem dokáže ulovit skoro cokoliv. Pokud má ale lovit drowa nebo otroka, raději volí elegantnější způsob. Přikrade se k němu zezadu a prořízne mu jedním tahem hrdlo. Proto ji také využívali všechny Matrony, kterým sloužila, na mise, kde mohla nejlépe uplatnit tyto svoje schopnosti.

O cestách a nových příbězích
Loď se nervózně pohupovala ve vlnách, které rostly s každým momentem. Stála na pravoboku galeony, nedaleko přídě, zahalena tmavě-zeleným pláštěm, tak typickým pro elfy obývající lesy a zelené louky. Přes hlavu měla přehozenou kapuci stejné barvy. Ze své kajuty prakticky nevycházela a tohle bylo podruhé, co opustila příjemné přítmí cimry, ve které měla soukromí a nikdo nemohl přijít na její tajemství. Nyní se však odvážila vyjít ven, protože neobvyklý ruch na palubě vzbudil její zvědavost. Kapuci měla staženou tak, aby zakrývala její černý obličej a zároveň chránil její červené oči před slabými zbytky světla procházejícího tmavými mraky, které pozorovala na horizontu. Zvedal se vítr, který začal strhávat těžký elfský plášť z jejího ramene. Raději jej zachytila a více se do něj zahalila. Piwafwi by byl příjemnější, ale je moc nápadný. Měla jej zabalený a schovaný v kajutě s ostatními věcmi, které si přinesla ze své domoviny.

Dobře věděla, že chaos na palubě a entropie těl okolo pobíhajících námořníků je pouze zdánlivá. Stačilo je chvíli pozorovat a bylo vidět, že to není poprvé, co připravují Letní vánek na proplutí přicházející bouře. I tak nevěřila schopnostem slabých lidí. Je to můj život v jejich rukách. Její mise si tuto cestu však vyžadovala.

Pohled na houstnoucí mračna ji znervózňoval. "Možná byste se měla vrátit do vaší kajuty, paninko.", zvolal s veškerou slušností námořník pobíhající okolo. Co si dovoluje mi říkat, co mám dělat?! Ačkoliv začínala rozumět řeči, která se běžně na povrchu používá, mluvit se jí ještě moc neodvažovala. Naštěstí ani na její odpověď nečekal. Vyhýbali se jí. A to dělají moudře. Byla pro ně enigma, velká neznámá. Cizokrajná elfka, které nikdy neviděli do obličeje a která nevychází ze své kajuty. Mohla pro ně být prchající elfí princezna, temná čarodějka, cokoliv co dokáže vymyslet ta jejich hloupá xenofobní mysl. Každopádně měli za to, že je někdo, komu je dobré se vyhnout. A to je přesně to, co by měli udělat.

Stáhla kapuci ještě níže přes obličej a vstoupila do tmavých útrob lodi. Za jejími zády se na horizontu v dálce, kam lidské oko nedohlédne, začala rýsovat pevnina. Tento ostrov byl cílem její cesty. Místo, kam vedou stopy při hledání jediného smyslu jejího života. Místo, kde se s ním konečně setká tváří v tvář. Její cesta tím skončí. Ať už jeho smrtí nebo její. Bude tohle místo jejich finálního duelu? Tenhle ostrov s divným a pro drowa téměř nevyslovitelným jménem? Kandelábrie.

O důvodech a bohyních
Nebylo to podtemno, jak jej znala ona. Bylo daleko světlejší, prostoupené lávovými jezery a řekami plných eftrítů. Před padesáti lety, V rámci výcviku, přežívala v horších podmínkách. Musela projít tím, čím Zrádce. Tady bylo i dost lovných živočichů, takže o potravu nebyla nouze. Mohla by zde přežívat desítky let.

Kam mě stopy Zrádce zavedou.

Nejhorší hřích je zradit Lloth. Druhý nejhorší hřích je zradit svoji rodinu, která je Lloth věrná. Tomu byla vždy učena. Jako dceři kněžky ji byla tato myšlenka vštěpována od narození do mysli. Proč? To byla otázka, kterou si nikdy nepokládala. Tak to prostě bylo. A její cestou bylo napravit právě tento hřích. Odčinit zradu, kterou neudělala. A neudělá. I když krev Zrádce koluje v jejích žilách. Velice kusé informace, které se za pár měsíců dozvěděla ji zavedli na jih, do vesnice, kde se schovávali rody, které v podtemnu neměli velkou moc. Nebo ji ztratili. Potřebovala prostředky. Potřebovala informace. Potřebovala podporu rodu. Slíbila tudíž poslušnost Pelanistře, matroně domu Drathir, která jí na oplátku umožnila použít některé zdroje rodu na získání informací o pohybu Zrádce. Je vždy o krok předemnou. Nemohla si být ani jista, jestli je stále na ostrově. Ale neměla jiné stopy, musela zůstat a zjistit víc.

Kam mě stopy Zrádce zavedou.

Rod to nebyl silný, ani nebyl dobře organizovaný a jeho stálé šarvátky se starodávným rodem Olathů jej oslaboval. Byl však v přízni Lloth, což z něj dělalo použitelný a vhodný nástroj. Avšak drow míní, Lloth mění. Její život nabral jiný směr. A to stejně, jak vše začalo. Zradou. Zradou a krvelačností její bohyně. Boje nevypadali dobře a Olath byli před finálním útokem a porážkou Drathir, proto se Pelanistra uchýlila k drastickému činu. Chtěla provést obřad Zin-carla na nejlepší bojovnici, kterou měla po ruce. Tím mohla stvořit nemrtvého bojovníka, kterému by bylo v podtemnu nerovno. Jistě by pak nebylo nemožné pozvednout slávu svého rodu nade všechny ostatní a prohlásit se Valsharess. Nechala si poslat pro Maiev. Ta přišla, netušíc zradu.

"Pojď sem, Maiev. Jsi jednou z nejlepších bojovnic, jaké jsem kdy viděla".

"Jistě."

"Plnila jsi příkazy, které jsem ti zadala lépe, než jsem čekala."

"Jistě."

"A já jsem velmi náročná."

"Jistě."

"Co kdybych ti dala ještě větší moc nad svým tělem? Necítila bys bolest, necítila bys únavu. Tvoje ruce a nohy by byly nezlomitelné, nic by tě nezastavilo před tvým cílem. Nebála by jsi se smrti, protože bys nemohla zemřít. Nikdo nemůže dvakrát". V tento okamžik Maiev pochopila. Připomnělo jí to něco vzdáleného, něco z dětství. Rodinný příběh, který ji její matka vyprávěla než nadobro zmizela. Než se ale stihla vrátit zpět ze svých vzpomínek, které zastoupili její mysl, chytlo ji několik rukou a odzbrojilo od jejích mečů. Co si to dovolují? Připoutali ji k oltáři uprostřed místnosti, jak viděla již nesčetněkrát při obětování mužů její bohyni. Ale že by se v jejich pozici někdy mohla ocitnout ona, to ji nenapadlo. Dostala ránu loktem do obličeje a ztratila na pár chvil vědomí. Když se probrala, cítila jak ji síla opouští nepřirozenou cestou a krom palčivé bolesti v boku cítila vlhkost okolo rány. Znala bodná zranění moc dobře, aby jí nedošlo, že je to dýka. Proč není ta dýka v mém srdci? Nechtějí mě obřadem poškodit. Jenom zabít a vzít mi moji vůli. Uvědomila si, že se probrala v polovině obřadu. Viděla nad sebou visící sochu Lloth, která v jejích představách ožila. Jsou to jen představy? Možná je to opravdové. Nebo se jí již bohyně noří do mysli. Černé ruce ji opět chytly. Ale jen na odvrácené straně, než na které z ní trčela rukojeť dýky. Chyba. Její instinkt přežití, broušený v desetiletích nedobrovolného exilu v jeskynních podtemna, ji ovládl. Volnou rukou chytila trčící rukojeť a v jednom tahu ji vyrvala ze svého břicha a zbavila drowa, držícího ji na oltáři, poloviny prstů na nepříjemně haptické ruce. Další tahy zbavili života ostatní přiskočivší stráže. Seskočila z oltáře, jednou rukou držící vnitřnosti jejího břicha uvnitř těla, druhou držící dýkou zmatené drowy a otroky rodu Drathir od sebe. Rychlými kroky se dostala ke dveřím, pryč z obětní místnosti. Nedokázala však projít. Její nohy se zastavily. Nemohla se pohnout, neovládala své tělo. "Patříš Lloth a nyní patříš i mně. Obřad již započal, nemůžeš uniknout, jsi v mé moci!", slyšela slova matrony rodu, kterému obětovala čtyři poslední roky svého života. Poslední? Je tohle opravdu konec? Co můj úkol? Můj celoživotní quest. Smysl všeho, co jsem kdy od svého narození udělala? Musím ho najít. Jako moje matka. To je můj cíl. Musím jej naplnit. To už není vůle Lloth. To je důležitější než Lloth. Musím jej najít! S pomocí Lloth nebo bez ní! Její nohy se začaly hýbat. Krok. Pak další. Jak nad ní ztrácela bohyně a její kněžka moc, získávala Maiev vládu nad svým tělěm. A rychlost. Běžela. Utíkala. Od Drathir. Od Lloth. Od svého osudu, který ji přiřkla matka a její rodina. Ona to udělala. Udělala to samé, co její strýc.

Zrada nám opravdu koluje v žilách. Obraz města za jejími zády se zmenšoval. Musí najít léčitele. Musí najít kněze jiné bohyně, který ji uzdraví. Musí najít i Zrádce. I když poprvé v životě si nebyla jistá, co udělá až se s ním setká. Kam mě stopy Zrádce zavedou?